K
kadence
1. Sled virtuózních pasáží, obtížných nástrojových efektů, náročných
ozdob a trylků, ve kterém předvádí sólista* svoji technickou dovednost.
Vkládá se před závěr věty instrumentálního koncertu*.
2. Ustálený harmonický* sled
akordů*, harmonický závěr
kancionál
Zpěvník* duchovních zpěvů (chorálů*, latinských i českých
písní*,
motetů*). Kancionály se sestavovaly hlavně v 16. století z potřeb literátských*
bratrstev. K nejvzácnějším kancionálům rukopisným té doby patří např.
Franusův* kancionál, k nejvzácnějším tištěným kancionál Šamotulský*.
Kancionály byly oblíbené ještě v 17. a 18. století (kancionál Komenského*
z roku 1659, Slavíček rajský od J.J. Božana z roku 1719 aj).
kankán
Francouzský tanec*. Druh zlidovělé
čtverylky*.
kánon
Kontrapunktická* forma* založená na principu přísné
imitace*. Podle toho,
v jakém intervalu* se
téma* opakuje, rozeznáváme kánon v primě, vrchní či
spodní oktávě, tercii atd., je však možno opakovat hlas i v protipohybu. Kánony
jsou dvojhlasé, trojhlasé, dvojité (kde imitují společně dva hlasy),
zrcadlové, kruhové, hádankové, "račí". Velmi oblíbené byly u
renesančních skladatelů v období nizozemské polyfonie. Dnes se již s tímto typem kánonů na koncertních pódiích nesetkáte, ale můžete si s jejich kompozicí pohrát při studiu hudební teorie.
kantáta
Původně označení pro vokální* skladbu na rozdíl od skladby
instrumentální*, které se říkalo
sonáta*. V době hudebního
baroka* se však ještě od formy cantata* da camera a cantata* da chiesa odlišila složitější forma s použitím
árií*, duet* a
tercet*,
recitativů* a
sborů*, které se vzájemně různě kombinovaly. Dnes považujeme za kantátu vokální dílo doprovázené
orchestrem*,
buď cyklické nebo jednověté. Autorem velkých kantátových skladeb doby baroka je G.
F. Händel. Kantáty komponovali i skladatelé hudebního klasicismu* (Jos. Haydn, Stvoření) a
romantismu*. (Z. Fibich: Jarní romance, B. Smetana: Česká píseň, L. Vycpálek: Kantáta o posledních věcech člověka.)
Novodobá kantáta počítá s větší úlohou orchestru, různými typy sborů,
sólisty * a někdy i s recitátorem, který má úlohu podobnou sólistům. Texty jsou různé - lyrické, epické i dramatické, filozofické, často oslavné a vlastenecké, u nás v určitém období budovatelské: (Z. Fibich: Jarní romance, B. Smetana: Česká píseň, L. Vycpálek: Kantáta o posledních věcech člověka, S. Havelka: Chvála světla, V. Dobiáš: Buduj vlast, posílíš mír).
kantor
V době hudební renesance* a
baroka* to byla funkce učitele a
sbormistra* chrámového zpěvu a zároveň varhaníka ve velkých chrámech. Kantorem byl např. J. S. Bach u sv.
Tomáše v Lipsku. Zároveň bylo povinností kantorů zásobovat chrámovou* hudbu novými skladbami. V menších městech a na venkově zastával tuto funkci většinou místní učitel. Tak tomu bylo u nás
přibližně od 17. až do prvních desetiletí 20. století, kdy se venkovští kantoři stávali významnými nositeli a šiřiteli českých hudebních tradic. Jejich pedagogická činnost byla rovnoměrně rozdělena mezi předměty "literní" a hudbu, ze svých žáků
zakládali chrámové sbory* a
orchestry*, ale i různé "světské"
kapely* a sbory, v chrámech i mimo ně organizovali
koncertní* produkce vynikající úrovně a bohatě pěstovali i domácí muzicírování. Typickými českými kantory byli např. J.J. Ryba, J.I. Linka, J.N. Filcík, J. Dusík aj. Z kantorských rodin tohoto typu vyrostli mnozí naši
významní umělci (B.M. Černohorský, J. D. Zelenka, F. Škroup, J. Suk,
J. B . Foerster, L. Janáček), celkové ovzduší
činnosti kantorů se stalo rozsáhlým zázemím proslulé české hudebnosti.
kapela
Orchestr*
kapelník
Orchestr*
kasace
Jistě si vzpomenete, jak muzikanti v Jiráskově Lucerně chystají kasaci paní kněžně. Tak to je přesně ta situace, pro kterou tato
hudební forma* vznikla. Je to několikavětá
instrumentální* oslavná skladba na uvítanou, jejíž součástí bývají i
fanfáry* a v pozadí - jako v té
Lucerně - touha zalíbit se a navodit náladu k případnému dalšímu jednání.
kastaněty
Bicí hudební nástroj* s tónem neurčité výšky, známý již ve starověku. Do Evropy ho
přinesli arabští Mauři, a proto
![]() |
je stále nejoblíbenější ve Španělsku a zemích Latinské Ameriky. Ve vážné* hudbě ho skladatelé používají tam, kde chtějí navodit atmosféru těchto zemí. V slavné
opeře*
G. Bizeta s nimi tančí Carmen habanéru* při zpěvu árie "Láska ptáče je volné, divé..".
kastráti
V hudbě jsou to pěvci zbavení v chlapeckých letech mužství, aby si zachovali vysoké, čisté hlasy. Objevují se od poloviny 17. století a přetrvávají do počátku 20. stol. Slavným obdobím kastrátů bylo 18. století, kdy se pěvecká technika jejich zvláštními schopnostmi povznesla k nejvyšší dokonalosti.
Nejvíce se z nich proslavili Senesino, Caffarelli (kafareli) a Farinelli. Kastráti jsou smutným zjevem, dokumentujícím, kam až vedla organizátory a mecenáše
opery* touha po dokonalosti operního zpěvu.
klarinet
Dřevěný dechový hudební nástroj* s jednoduchým
strojkem, lidově zvaný též štěbenec. Vznikl kolem roku 1690 v
Norimberku v dílně konstruktéra Johannese Cristophora Dennera (kristofor),
který měl pro nový nástroj jediný vzor: šalmaj*. Stejně jako flétna* byl nejčastěji zhotovován ze zimostrázového nebo ebenového dřeva, později také z kovu nebo v kombinaci dřeva a kovu. V porovnání s flétnou je tón klarinetu temnější a teplejší, jeho výrazový rejstřík je nesmírně široký. Klarinet se umí smát, vztekat i plakat, dovádět při tanci*, přísně držet krok ve vojenském pochodu*, snít, zamilovaně šeptat do ouška, toužit í vyčítat. Je zkrátka na "citovky". V žádném orchestru* nesmí scházet, v jazzovém* má vůdčí postavení.Kupodivu trvalo přes půl století, než zdomácněl v hudbě své doby. Teprve mannheimská* škola v něm našla zalíbení - J. V. Stamic jej poprvé předepsal v symfonii* roku 1755 a napsal pro něj první koncert*. Od té doby bylo pro klarinet zkomponováno mnoho krásných skladeb. Z české hudební literatury si připomeňme Fibichovu Selanku pro klarinet a klavír*, op. 16. |
![]() |
B a s k l a r i n e t, basový klarinet, je ještě
mladší než klarinet. Vynalezl jej G. Loz (lo) v Paříži roku 1772. Oblíbili si ho však teprve romantikové*, protože v hloubkách umí krásně nahánět hrůzu a ve vyšších polohách zase srdceryvně naříkat. Poprvé takto jeho předností využil G. Meyerbeer v opeře Hugenoti, která měla premiéru roku 1836. Dnes je basklarinet nepostradatelný hlavně v dechových, tanečních a jazzových orchestrech. |
![]() |
klasicismus
V hudbě období tvorby 18. století, vyznačující se melodickou, harmonickou i formální vyrovnaností, uceleností a přehledností. Kontrastuje tak výrazně s neklidem předcházejícího
baroka* i pozdějšího
romantismu*.
Klasicistický hudební sloh vznikl v souvislosti s všeobecnými kulturními proudy. Poznamenal ho racionalismus - produkt neobyčejného pokroku přírodních věd - i Rousseauovy, Humeovy (hjúm) a Kantovy filozofie, zdůrazňující cit a vůli člověka. V neposlední řadě ho poznamenal všeobecný návrat umění ke klasickým, antickým vzorům, které imponovaly právě onou přehledností, čistotou a ušlechtilostí tvarů, forem i vztahů. Tento ideál vyhovuje také způsobu života i myšlení nové společenské síly -
měšťanstva.
Vzniká nový instrumentální* sloh, který upouští od
kontrapunktické* stavby a oživuje homofonní* strukturu volnou melodickou a tématickou prací. Vznikají i nové, dokonalé formy instrumentální skladby, které zůstaly v hlavních rysech nedotčeny až do konce 19. století a žijí dosud. Jejich základem je
sonátová*
forma, která ovládla symfonickou, komorní i koncertní tvorbu. Pomáhali ji vytvářet kromě skladatelů italských (Antonio Caldara /kaldara/, Francesco Conti
/frančesko konty), vídeňských (Georg Matthias Monn, Georg Christoph Wagenseil /kristof vágnzajl/),
manneheimských* a českých (F.V.Míča, Bendové) i synové J.S. Bacha: Wilhelm Friedemann, Carl Philipp Emanuel, Johan Christoph a Johan Christian Bach.
Nový sloh klasicismus nevznikl naráz. Období krize dosavadních instrumentálních forem, v nichž se stále více začaly uplatňovat nové prvky, nazýváme předklasicismem.
V opeře* se opět prosazuje požadavek dramatičnosti a pravdivosti, který nejlépe splňuje
buffa* a její obdoby francouzské
(opéra*
comique), německé (singšpíl*), anglické (BalladOpera) i španělské (tonadillas). V Čechách odpovídají tomuto požadavku oblíbené lidové hry se zpěvy, jako byla např. Antošova hra O sedlskej svobodě, Loosova Opera bohemica de camino...(Česká opera o komínku...) aj. Významné postavení patří v tomto oboru zámecké kapele a souboru v Jaroměřicích na Rokytnou, kde se první česká komická hudební hra provozovala již roku 1729. Jejím autorem byl
kapelník a tenorista F.V.Míča, který takových her napsal celkem pět - nejznámější je O původu Jaroměřic z roku 1730.
Vedle nových druhů zpěvoherních obrací k sobě v polovině 18. století pozornost divadelního obecenstva i reformovaný
balet*. Jean Georges Noverre (žán žorž nover) (1727 - 1810) vytvořil dramatický balet, který pantomimicky a tanečně vyjadřuje tragické náměty. K jeho baletům psali hudbu mnozí skladatelé včetně Mozarta, s Noverriho nástupcem Gasparem Angiolinim (andžolíny) spolupracoval CH. W. Gluck.
Novou hudební formou se stává melodram*. Autorem textu prvního melodramu - jmenoval se Pygmalion - byl J.J.Rousseau, hudbu k němu napsal Horace Coignet (oras
koaňe). Významným autorem klasického melodramu byl J.A.Benda.
Do církevní* hudby a
oratorií*, jejichž význam v té době již začal ustupovat, pronikly nové operní prvky.
Hudební klasicismus charakterizuje i nová instrumentace*, která obohacuje
orchestr* o lesní
roh*, trubky* a
tympány* a bohatě využívá
klarinetů*.
Nejvýznamnějšími reprezentanty hudebního klasicismu jsou CH. W. Gluck, K. Dittersdorf, J. Haydn, W. A. Mozart a L. van Beethoven. Z českých autorů V. Míča, J. V. Stamic, F. X. Richter, Bendové, J. Mysliveček, J. L. DusMc, A. Rejcha, J. H. Voříšek a J. V. Tomášek.
klasika
Nepleťme si klasiku s klasicismem: dílo vzniklé v období klasicismu* nemusí být ještě klasické - a naopak, za klasické můžeme považovat díla nejrůznějších epoch. Jaká jsou tedy měřítka klasiky?
Ve starověkém Římě byli classici (klasici) občané první třídy, např. classici scriptores (skriptóres) byli spisovatelé prvního řádu. Podle toho tedy považujeme za klasická prvotřídní umělecká díla. Ale
buďme opatrní v označování uměleckých děl za klasická! Jsou to díla trvalé hodnoty, kterou prověřil čas. Většinou to bývají díla, která byla v době svého vzniku novátorská, objevitelská, ale neopakovatelná a obsahově tak bohatá, že promlouvají i k pozdějším generacím.
Posluchači i interpreti* se k nim opětovně vracejí.
klávesnice
Také klaviatura. Souhrn kláves u klavíru*, harmonia*,
varhan*, akordeonu*,
cembala* apod. Harmonia a varhany mívají někdy dvě i tři klávesnice (umístěné stupňovitě nad sebou), zvané manuály, a dole klávesnici pro nohy -
pedály*.
klavicembalo
Klavír*
klavichord
Klavír*
klavír
Strunný hudební nástroj* klávesový, složitý, náročný, ale velmi rozšířený a oblíbený. Říká se mu také p i a n o. Je nepostradatelný na koncertním pódiu, při domácím muzicírování i v
hudebním* školství.
|
Vývoj klavíru byl složitý a podílelo se na něm bezpočet známých i zcela neznámých nástrojařů*. Jeho prvním přímým předkem byl m o n o ch o r d - dřevěná skříňka s napjatou strunou, která se podkládáním kobylky podle potřeby krátila a měnila tak výšku znějícího tónu*. Když strun přibylo na dvacet, hovoří se již o k l a v i c h o r d u. Půltóny* na jeho klávesnici* však najdete až ve 14. století. Kolem roku 1500 měla klávesnice klavichordu už přes tři oktávy*. Nástroj byl stavěn na výšku, struny byly napnuty rovnoběžně s klávesnicí a rozechvívány kovovými jazýčky. Tón měl slabý, ale dynamicky* velmi tvárný.
|
Pozdější k l a v i c e m b a l o , zkráceně c e m b a l o , se od klavichordu lišilo tím, že bylo stavěno plošně a struny byly napnuty kolmo ke klávesnici. Každá klávesa měla svou strunu, rozechvívanou orlím, sokolím nebo havraním brkem umístěným na konci klávesy. Klavicembalo mělo na rozdíl od klavichordu tón silný, ale zato neschopný dynamického odstínění. Přesto klavichord přežilo a hraje se na něj dodnes. Nejen hudba starých mistrů 17. a 18. století, ale i hudba moderní. V továrnách na klavíry se staví nová cembala, pro která píší i soudobí skladatelé, a občas je uslyšíte i v tanečním* orchestru.
|
Malé klavicembalo obdélníkového nebo trojúhelníkového tvaru (sestrojené poprvé roku 1503) se po svém vynálezci Giovannim (džovany) Spinettim nazává s p i n e t.
|
Významný vynález, který umožnil sloučit zvukové přednosti obou nástrojů, uskutečnil roku 1711 Ital Bartolomeo Cristofori (kristofori) z Padovy, který nahradil brka i kovové
jazýčky kladívky a oddělil tato kladívka od klávesových táhel, čímž vyřešil
starý problém dlouhého doznívání tónů. Tím určil základní princip mechaniky novodobého
k 1 a v í r u. Nový nástroj zpočátku neměl důvěru hudebníků - velkým jeho odpůrcem byl napřklad
J. S. Bach. Konstruktéři se však nevzdali a nástroj vytrvale zdokonalovali - až ho konečně vzal na milost i
Bach.
Ale ještě dlouho potom se klavír měnil, především v detailech mechaniky.
Dnes se ve stavbě klavírů vyskytují hlavně dva podstatně odlišné druhy mechaniky - vídeňská a anglická. Liší se v mnoha detailech - jedním z nich je
například to, že u klavírů s vídeňskou mechanikou jsou kladívka krytá jelení kůží, u klavírů s anglickou mechanikou plstí. Rozdíly jsou samozřejmě i v tónu, ale nedá se říci,
který je lepší. Oba typy mají své přednosti a továrny na výrobu klavírů s vídeňskou i anglickou mechanikou prosperují. Všímejte si nápisů na klavírech: Stein, Steinway, Bechstein, ale i Fárster a
Petrof, což jsou světově známé české firmy.
V současné době je velká poptávka po p i a n i n e ch , která v bytech zaberou méně místa a mají jinak všechny přednosti klavírů. V pianinech jsou struny napjaty svisle. Do koncertních síní se však nehodí.
Dnes můžeme klavír považovat za nástroj dokonalý - poslední opravdové "vylepšení" zaznamenal před více než 70 lety ostatní pokusy už byly samotnou praxí odmítnuty. Také technika hry na klavír je dnes tak propracovaná, že umělci mohou dosáhnout opravdové dokonalosti. Podaří se to ovšem jen málokterým a vyžaduje to mnohem více práce než u kteréhokoliv jiného nástroje. I hudební literatura pro klavír je náročná, protože pro něj psali především skladatelé, kteří byli zároveň i vynikajícími klavíristy - Beethoven, Liszt, Chopin, Smetana aj.
K světové interpretační* špičce patří v současné době mnoho klavíristů. Připomeňme si jen ty nejznámější: S. Richter, A. Benedetti-Michelangeli, C. Arrau, N. Ohlson, z našich třeba I. Moravec.
Jazzový* klavír proslavili např.
D. Ellington a náš J. Ježek.
klíč
Najdeme ho na začátku každé notové* osnovy a někdy také kdekoliv uprostřed, když je to třeba. Podle klíče
totiž teprve poznáme, jak se noty* v osnově jmenují a hrají.
![]() |
Používáme tří klíčů: G-klíče, F-klíče a C-klíče.
G-klíč (tzv. houslový) je na 2. lince notové osnovy a nota na této lince se po něm jmenuje
g¹.
F-klíč (basový) je na čtvrté lince osnovy a nota na této lince se jmenuje
f ².
C-klíč je buď na
1. lince osnovy (pak se jmenuje sopránový), nebo na
3. lince osnovy (pak se jmenuje altový nebo violový), nebo na
4. lince osnovy (pak se jmenuje tenorový).
Ale nota na té lince, na které umístíme klíč, se bude jmenovat vždycky c¹.
Takže: tahle nota se v různých klíčích čte:
![]() |
kobza
Drnkací hudební nástroj* podobný velké
kytaře*. Jeho kolébkou je Ukrajina a Srbsko, ale i v české hudbě měl své místo, zejména při středověkých lidových zábavách,
zastaveníčkách* apod.
koda
Sonátová * forma
koleda
Lidová vánoční píseň*., která se zpívá od Štědrého večera do Hromnic (2. února).
koloratura
Zpěv* ve vysoké poloze sopránu*, ozdobený různými melodickými
ozdobami*.
kolovrátek
Píšťalový hrací stroj s klikou, lidově zvaný také f l a š i n e t
Typický automatofonický nástroj užívaný v 19. a v prvních desetiletích 20. století. Hrou na kolovrátek si vydělávali na živobytí zejména váleční invalidé.
|
komorní hudba
Instrumentální *
hudba, vokální * hudba
komorní orchestr
Orchestr*
koncert
1. Veřejné provozování hudebních skladeb. Každý hudebník,
každý soubor hraje většinou proto, aby ho někdo poslouchal, a naopak lidé, když někde slyší hudbu, mají vždy tendenci se kolem ní shromáždit a poslouchat.
Organizované hudební produkce pro uzavřenou společnost známe již z doby baroka*. Kromě zámeckých
kapel* a cestujících umělců koncertovaly i chrámové soubory a varhaníci a měnili tak při různých
slavnostních příležitostech kostely na koncertní síně.
Veřejné koncerty za vstupné začali v poslední čtvrtině 17. století organizovat v Londýně královský hudebník John Banister (džon benystr) a obchodník s uhlím Thomas Britton (britn). Brzy se na koncertech začalo vybírat i v ostatních evropských hudebních centrech, včetně Prahy. Koncerty se staly významnou součástí hudebního života zvláště v době
romantismu*. Účinkovali na nich
sólisté*, soubory domácí i zahraniční, na koncertech se představovali slavní skladatelé, kteří většinou byli i vynikajícími
virtuosy* (Chopin, Liszt) nebo
dirigenty* (Mendelssohn, Weber). Sériím takových koncertů v různých městech se říká koncertní
turné.
Dnes se pořádají ve větších městech desítky, stovky koncertů ročně. Oblíbené jsou tematické cykly abonentních (předplacených) koncertů.
2. Skladba pro sólový*
nástroj* nebo několik sólových nástrojů s
orchestrem*, komponovaná zpravidla v
sonátové* formě. Někdy sólisté vkládají před závěr poslední věty koncertu tzv.
k a d e n c i* (někdy vlastní, ale většinou již napsanou autorem nebo některým z
interpretů*, která je efektním předvedením jejich technické
virtuozity*.
koncertantní skladba
Skladba komponovaná pro hraní na koncertě*: např. všechny
stylizované*
tance* (Straussovy
valčíky*, Chopinovy
mazurky* apod.).
konkrétní hudba
Hudba, ve které se kromě tónů* vyskytují hlavně různé "obyčejné" zvuky, které nás obklopují: hluky, šumy, houkání,
údery, šelesty, přírodní zvuky aj. Celá skladba často vychází z nahrávky určitého konkrétního zvuku (např. startování motoru u auta).
konsonance
Souzvuk dvou nebo několika tónů*, který na náš sluch působí příjemně.
konstruktivismus
V hudbě je to souhrnný název pro způsob skladebné práce, která dává přednost spekulativní konstrukci skladby před zákony
diatoniky* (např. hudba
punktuální* a
seriální*).
kontraalt
Alt*
kontrabas Největší a nejhlubší smyčcový hudební nástroj*, který jako jediný mezi novodobými smyčcovými nástroji není jen zvětšeninou základního tvaru houslí*, ale podobá se spíše starým typům viol*. Býval vždy především nástrojem doprovodným a dodnes "tvrdí muziku" Umí se však rozezpívat ve vyšších polohách, umí zahrát melodii* sólo*, dá se rozeznít drnkáním tak, že nepotřebuje smyčec*. Kontrabas (lidově basu) najdeme - až na čistou dechovku* - ve všech typech orchestrů*, včetně jazzového, kde právě drnkáním, pizzicatem* zdůrazňuje rytmus* skladby. |
|
|
Kontrabas nemá vlastní sólovou literaturu, ale hodně se pro něj upravuje. Ojediněle se však najdou zajímavé skladbičky i pro tento svérázný nástroj, jako např. v Karnevalu zvířat od C. Saint-Saense, kde krásně znázorňuje tančícího slona. A občas se objeví i
virtuos* na basu, jako byl v období mezi dvěma válkami náš Vojta Kuchynka nebo dnes František Pošta.
kontrapunkt
Slovo vzniklo z latinského punctum contra punctum (bod - tj. nota* - proti bodu), ale postupně nabylo širšího významu. Je to skladebná technika, při které dva nebo více hlasů současně zpívají nebo hrají samostatné
melodie* a vzájemně se nikterak nepodřizují. Představu o dvojhlasém kontrapunktu získáte, zazpíváte-li si dohromady
lidové* písničky Andulko, mé dítě a Na Bílé hoře. Můžete zkusit i kontrapunkt tříhlasý společným zazpíváním lidových písní Jede, jede poštovský panáček, Já do lesa nepojedu, Neviděli jste tu mé panenky. Kontrapunkt má svůj protiklad v
harmonii*, kde je vedoucí jeden hlas a ostatní jsou vlastně "v jeho službách" .
Kontrapunktickou skladebnou technikou komponovali skladatelé všech hudebních směrů
renesance* a nevzdali se jí definitivně ani skladatelé
baroka*. Dokonce ještě na sklonku doby barokní má kontrapunkt velkolepého reprezentanta v J. S. Bachovi. Hlavní kontrapunktické formy jsou:
mše*, motet*,
madrigal*, kánon*,
fuga*.
kontratenor
vysoký mužský hlas, speciálně vycvičený na provádění barokní hudby.
Konzervatoř v Praze
Hudební školství*
Dnešní pražská konzervatoř je střední odborná škola hudebního směru. Byla založena roku 1811 jako jedna z prvních v Evropě. Zpočátku se na ní učilo hře na
housle*, violu*,
violoncello*,
kontrabas*, flétnu*,
hoboj*, klarinet*,
fagot*, lesní*
roh, trubku* a
pozoun*. Roku 1815 přibyl
zpěv*, roku 1830
harfa* a roku 1888
sólový* klavír. V roce 1890 byla s konzervatoří spojena tzv. Varhanická škola. Studijní doba trvala 6 let, na varhanním oddělení 3 roky.
Roku 1919 byla konzervatoř zestátněna a po reorganizaci se skládala ze školy střední (4 -
7 leté obory) a ze škol mistrovských s vysokoškolským charakterem a nepravidelnou dobou studia ( 1 - 4 roky). Na střední škole se vyučovalo různým hudebním
nástrojům*, zpěvu, skladbě a dirigování, dokonce i herectví - a samozřejmě i různým předmětům všeobecně vzdělávacím jako na jiných středních školách. Na mistrovské škole se mohlo pokračovat ve studiu hry na klavír,
violoncello, varhany*, ve skladbě a
dirigování*.
Mezi řediteli a učiteli pražské konzervatoře byli a jsou významní představitelé hudebního života, např. B. D. Weber, J, B. Kittl, A. Dvořák, J. Kaán, O. Ševčilc, V. Novák, J. Suk, J. B. Foerster, O. Ostrčil, V. Talich, F. Ondříček, J. Kocián, K. Hoffmeister, V. Kurz, J. Heřman, Bedřich Wiedermann (vídrman), A. Hába, I. Hurník, Jaroslav Horáček, Jiří Stárek, aj. Dnes je studium na pražské konzervatoři šestileté, po 4 letech se maturuje. Učí se tu hře na velké
množství nástrojů (včetně lidových), zpěvu a herectví, skladbě i dirigování.
koruna
Také c o r o n a (korona) nebo f e r m a t a. Je to notová značka, podle které může hráč držet
tón* nebo pomlku* tak dlouho, jak sám chce.
|
kotle
Tympány*
kozáček
Velmi rozšířený a oblíbený ruský tanec* ve 2/4
taktu* a většinou v
mollové* tónině*. Typické pro něj je střídání hlavní a
subdominantní* tóniny a neustále se zrychlující
tempo*.
kramářská píseň
Svérázný typ lidové* písně, zpívaný lidovými zpěváky na trzích a poutích. Texty - často s desítkami slok - bývaly tištěné, ale nápěv byl určen jen stručnou poznámkou "zpívá se jako..." (třeba nějaká všeobecně známá
církevní* či lidová píseň) nebo jen "na známou notu". Úkolem
melodie* totiž bylo jen doprovázet text a oživit jeho
interpretaci*. K tomu účelu sloužily často i kresby jednotlivých výjevů v písni
popisovaných.
První takové písně se objevují již v době husitského baroka* a žijí ještě na počátku našeho století. Jejich náměty jsou různé: ze života svatých, o válkách, loupežích a mordech, o nešťastné lásce, o robotě, přírodních katastrofách, nejrůznějších
novotách (bramborách, velocipédu apod.), z historie i současnosti. Kramářské písně bývaly
velmi oblíbené a lidé si je svazovali do "špalíčků".
křídlovka
Žesťový dechový hudební nástroj*, nejdůležitější a nejoblíbenější mezi nástroji dechových
orchestrů*. To křídlovka do dálky nese
melodii*, to ona umí "chytit za srdce", rozveselit i rozplakat. Vznikla z vojenského signálního rohu, ale používá se jí pouze v zemích střední Evropy. I zde
však její doménou zůstává dechová* hudba; v orchestru
symfonickém* zazní
zcela výjimečně (Mahler, Janáček).
|
křížek
Notová značka, (#) posuvka* zvyšující
tón* o půl tónu.
Křížky v předznamenání píšeme v tomto pořadí (po kvintách): fis, cis, gis, dis, ais, eis, his Všech 7 křížků mají stupnice Cis dur a ais moll (též
kvintový* a kvartový kruh).
Dvojkřížek (x) zvyšuje o dva půltóny.
kuplet
V populární* hudbě 19. a 20. století dvoudílná strofická
píseň* s vtipným textem. Francouzský a německý kuplet žil již v 18. století, první české kuplety se objevují až v době
českého národního obrození; od 90. let 19. stol. se provozovaly dokonce ve specializovaných zábavních podnicích -
š a n t á n e ch. K nejoblíbenějším skladatelům kupletů patřil u nás Josef
Šváb Malostranský, později K. Hašler.
kvapík
Cizím názvem galop. Býval kdysi velmi oblíbeným tancem*. Je velmi rychlý, dvoudobého
taktu*, poměrně složité formální stavby i
rytmu*. Ve stylizaci ho najdete v díle B. Smetany (např. Galop bajadérek), dnes i v lehčích populárních skladbách.
kvarta
1. Čtvrtý tón* v
diatonické* stupnici*.
2. Interval* mezí 1. a 4. tónem diatonické
stupnice.
kvartet
Skladba pro čtyři nástroje* nebo hlasy.
kvarteto
Instrumentální *
hudba, vokální * hudba
kvartový kruh
Kvintový* a kvartový kruh
kvartsextakord
Akord*
kvinta
1. Pátý tón* v diatonické*
stupnici*.
2. Interval* mezi 1. a 5. tónem diatonické
stupnice.
3. V harmonii rozlišujeme tzv. paralelní (souběžné) kvinty a kvinty skryté ( v
některých případech nazývané "kvinty lesních* rohů"). Jde o intervaly vznikající mezi dvěma hlasy v harmonických postupech. Skryté kvinty obvykle nepůsobí rušivě, ale paralelní kvinty znějí dost nehezky a proto jsou v klasické harmonii zakázány.
kvintakord
Akord *
kvintet
Skladba pro pět nástrojů* nebo hlasů.
kvinteto
Instrumentální *
hudba, vokální * hudba
kvintový a kvartový kruh Postupujeme-li od základního tónu* po kvintách*, vrátíme se zákonitě opět k výchozímu tónu - ovšem až po sedmi oktávách*. Podobně je tomu, postupujeme-li po kvartách*. V tomto případě stačí oktáv jen pět. To však není důležité. Důležité je, že po kvintovém kruhu postupují tóniny* s křížky* a po kvartovém tóniny s bé*. Což je zjištění velmi užitečné pro každého, koho čeká zkoušení z hudební nauky. |
![]() |
kytara Strunný hudební nástroj* drnkací. Vlastí kytary je Španělsko, ale již v 18. století si ji oblíbila celá Evropa. Hrálo se na ni na koncertech i v domácnostech a ještě později si ji oblíbili i slavní skladatelé a psali pro ni skladby. Například L. Boccherini, C. M. Weber nebo N. Paganini, který byl také znamenitým kytaristou. Dodnes se pro kytaru píší náročné virtuózní* skladby a koncerty* s doprovodem orchestru*, přestože pro mnohé mladé lidi je jen věrnou průvodkyní na jejich prázdninových dobrodružstvích. Slyšíme ji hrát ve vlaku, u vody, večer u táboráku... Na koncertním pódiu však nezní jen jako sólový* nástroj (dnes se na ni hrají i skladby psané původně pro loutnu*), ale jako součást různých tanečních* skupin a jazzového orchestru. |
|
|
V jazzu* je oblíbená i kytara
h a v a j
s k á*.
V soudobé hudbě zábavné zní především kytara e 1 e k t r i c k á. Velká elektrická kytara s hlubokým laděním se jmenuje basová kytara (baskytara). Obvykle má jen čtyři struny, laděné stejně jako kontrabas. Nové tvary mají většinou masivní trup, bez kruhového výřezu. Kvůli snazší hře ve vysokých polohách bývá trup v horní části vlnovitě upraven. Zvuk strun se snímá dvěma až třemi elektromagnetickými snímači s pólovými nástavci pro každou strunu. Vzájemný poměr hlasitosti jednotlivých strun lze vyrovnat šoupátkovým zařízením. Přesné ladění umožňuje řiditelná kobylka. Některé druhy elektrických kytar mají místo struníku pérové mechanické vibrato* ovládané otočnou pákou a další mechanismy, jimiž se řídí síla a barva tónu*. Zkrátka - kdo umí na nějakou kytaru hrát, má mnoho příležitostí si zahrát. I literatura pro kytaru je bohatá - kromě doprovodů a sólových skladeb i různá dueta*, tria*, kvartety*. |
|
kytarové značky
Značky, které znázorňují jednotlivé kytarové akordy* vyznačením polohy levé ruky na pražci (viz
hmatník*). Svislé čáry označují struny, vodorovné jsou pražcové příčky, prázdné kolečko znamená drnknutí prázdné (nezkrácené) struny, plné kolečko stisknutí příslušné struny. Číslice, kterými někdy bývá
tento diagram doplněn, označují prstoklad. V tištěných edicích písní s doprovodem
kytary* usnadňují kytarové značky hru z listu méně zdatným a začínajícím hráčům.
|
Pro pokročilejší hráče jsou určeny a k o r d o v é
značky,které označují přímo jednotlivé akordy. Velké písmeno znamená durový kvintakord, zkratka
mi, nebo jen m z angličtiny (minor) mollový kvintakord, číslice značí přidaný
interval (počítá se od základního tónu), zkratka dim (diminutive) znamená
zmenšený septakord, zkratka maj (major) znamená velký ten interval, u něhož je napsána. U složitějších
akordů se mohou kombinovat i dvě značky pod sebe. Je-li hraný akord postavený na chromatickém tónu (např.
des, fis, ais), píše se zkratka akordu jako velké písmeno s posuvkou (Db, F#, A#).
A Ami A7 A6 A# A #mi |
Zkratky na obrázku značí akordy:
kvintakord A dur
kvintakord a moll
dominantní septakord a-cis-e-g
durový kvintakord s přidanou sextou a-cis-e-fis kvintakord Ais dur
kvintakord ais moll