D
da capo
(da kápo)
Z italštiny (zkrácené D.C.): opakovat od začátku.
D.C. senza replica (sénca replika) nebo D.C. senza repetizione (repetycijóne): od počátku ke konci bez opakování jednotlivých částí.
decrescendo (dekrešendo) Z italštiny (zkráceně decresc.): znenáhla zeslabovat. |
|
dechová hudba
1. Hudba provozovaná dřevěnými a žesťovými dechovými nástroji*
2. Vžitý název
kapely* nebo orchestru* složeného jen z hráčů na dechové nástroje (dechovka).
diatonika
Tónový systém zavedený v evropské hudbě. Jedná se o uspořádání tónů* z hlediska jejich výšky.
Předpona dia- ve slově diatonika znamená, že jde o spojení různých věcí v jednom celku. Diatonický tónový systém se skládá z
intervalů* malých a velkých
sekund*. Čistá
oktáva* je rozdělena tedy nepravidelně na 5
sekund.velkých a 2 malé.
Diatonická stupnice je sedmitónová, tóny jsou vzájemně od sebe vzdáleny po celých tónech a po půltónech.
Je třeba upozornit, že intervaly v diatonické stupnici jsou navíc ještě nepravidelně laděné, tedy různě velké.(např. půltón mezi 3. a 4. stupněm je
nepatně větší než půltón mezi 7. a 8. stupněm.) To poznáváme jen při fyzikálních
měřeních a výpočtech kmitočtů, lidské ucho tyto rozdíly nepostřehne. Teoretické základy přesného diatonického ladění objevil a zformuloval již Pythagoras ze Samu v 6. stol. př. n.1.
Protikladem diatoniky je ch r o m a t i k a
*, tedy tónová soustava uspořádaná ze samých půltónů. Čistá oktáva je rozdělena na 12 stejně velkých půltónů. Chromatické půltóny jsou temperované, tedy všechny přesně stejně velké. (tzv. temperované
ladění*.)
Diatonika byla po staletí hlavním tónovým systémem evropské hudby. Byla překonána hudební praxí teprve v 18. stol. po vynálezu temperovaného ladění na klávesových
nástrojích*. Od té doby
začíná chromatika v evropské hudbě převažovat, od 2. pol. 19. stol. se stala hlavním tónovým systémem naší hudby.
V moderní vážné* hudbě se můžeme setkat i s jinými tónovými systémy (viz.
exotická*
hudba, čtvrttónová*
hudba).
diminuendo
(dyminuendo)
Z italštiny: postupně zeslabovat.
dirigent
Hudebník, který řídí orchestrální hudební těleso a odpovídá za nastudování a
interpretaci* hudebního díla včetně jednotného uměleckého pojetí, rytmu, souhry. Základem dirigentovy práce je
taktování*. Jeho gesto však neudává pouze tempo skladby, jeho součástí je také mimika, kterou naznačuje i dynamiku, frázování a celkový výraz skladby. Konkrétní skladba vyznívá v interpretaci různých dirigentů často velmi odlišně.
Dirigování jako samostatný obor hudební reprodukce známe teprve od 1. pol. 19. století. V 17. století byl vedoucí osobností
orchestru* hráč
generálního* basu na
cembalo* nebo
varhany*, v 18. století koncertní mistr.
disharmonie
Nehezký až nepříjemný souzvuk
diskotéka
1. Archív či sbírka gramofonových* desek
2. Taneční zábava při reprodukované hudbě
disonance
(dysonance)
Souzvuk dvou nebo několika tónů*, který působí drsně až nepříjemně.
divertimento
(dyvertymento)
Z italštiny: původně zábava. Dříve totiž divertimento sloužilo jako hudba ke stolování nebo jako hudba
doplňující společenské akce. Často byla divertimenta psána na objednávku (např. první divertimenta J. Haydna a W. A. Mozarta). Divertimento má 5 - 6 částí: některé z nich jsou taneční (zpravidla
menuety*), jiné variační*. Většinou bývá divertimento komponováno pro komorní soubor dechových
nástrojů*. Podobá se
serenádě*.
divisi
(dyvizí)
Z latiny (zkráceně div.): děleně. Setkáte se s tímto označením na takových místech skladeb, kde jednotlivé smyčcové
nástroje* mají hrát dva, tři i více
tónů* zároveň, což nelze provést dvojhmatem. Hráči se pak o
noty* rozdělí - jedni hrají vrchní, druzí spodní tóny apod.
dixieland
(dyksilend)
Původně se tímto výrazem označovalo území jižních otrokářských států USA. Dnes je používán ve třech významech:
1. Všechna bělošská jazzová* hudba v americkém městě New Orleansu (ňu
orljens) na přelomu 19. a 20. stol. hudba bělošských souborů, které v 10. - 20. letech našeho století město opustily a působily na různých místech v USA i v Evropě.
2. Tzv. tradiční jazz vůbec, tj. tradiční jazzová bělošská i černošská hudba.
3. Bělošský jazz vycházející z tradičního jazzu, ale ovlivněný swingem*.
dodekafonická hudba
Jeden z typů serijní*
hudby, a to typ nejdůslednější a svým způsobem
nejdokonalejší. Základem skladby je řada dvanácti tónů*
chromatické*
stupnice*, v níž je každý tón stejně důležitý. Prvním teoretikem dodekafonie byl J. M. Hauer, prvním důsledně dodekafonicky komponovaným dílem Schönbergova
Svita* pro klavír op. 25. J.M. Hauer doporučoval dokonce pro dodekafonický způsob práce zavést novou
notaci*: osmilinkovou
notovou
osnovu* (jako grafický obraz klaviatury - linky by znázorňovaly černé, mezery bílé klávesy) - a notové písmo bez
posuvek*. Poloha not stejných jmen by se neměnila, transponování do různých oktáv by umožnily
klíče* a oktávové* značky.
dolce
(dolče)
Z italštiny (zkráceně dol.): sladce, líbezně, jemně. Dolcissimo (dolčisimo): velmi sladce, velmi líbezně.
doloroso
(dolorózo)
Z italštiny: bolně, žalostně.
domácí koncerty
Muzicírování pro radost a bez nároku na posluchačský ohlas, jen v domácím prostředí, je důležitá forma hudební aktivity amatérských, ale i profesionálních hudebníků od dávných dob. Najdeme o tom doklady ze starověku i renesance, v době barokní se zvláště v Itálii provozovala hudba v každé vzdělané rodině. V 18. a 19. století pěstovali tento druh hudební zábavy zejména čeští
kantoři* se svými odchovanci (např. J.J.Ryba, Brixiové, Jiránkové, Hellerové). Profesionální umělci bývali k domácím koncertům zváni do šlechtických i
měšťanských rodin. Takový ",salon" měla např. ve Vídni vdova po Gustavu Mahlerovi Alma Mahlerová, v Praze Fr. Palacký aj. Velmi rozšířené bylo
komorní* muzicírování v rodinách koncem 19. a v prvních
desetiletích 20. století. Často mělo rozhodující vliv na další hudební orientaci jeho mladých účastníků (tak tomu bylo například v případě O. Nedbala).
Obliba domácího muzicírování nezanikla ani dnes. Potvrzuje to vysoký počet komorních souborů zájmové umělecké činnosti. Jejich členové - jako jejich předchůdci - hrají především pro své vlastní potěšení z hudby, kterou reprodukují tak, jak sami
cítí - a umějí.
dominanta
Pátý tón diatonické* stupnice anebo celý akord* na pátém stupni z
tóniny*. Též
harmonie*.
dudy Též gajdy, kejdy, na Chodsku pukl. Prastarý lidový hudební nástroj*, nepodobný žádnému jinému. Hráli na ně už staří Řekové i Římané a každý evropský jazyk má pro ně své jméno Nejvíce proslavili dudy čeští dudáci ze Strakonicka a Chodska. Ale například i ve Skotsku jsou dodnes velmi váženým nástrojem - na skotské dudy se však hraje jinak; vzduch se do nich nevhání měchem, ale ústy. Tón dud je mečivý, neustálá prodleva "huku" (bručáku) dodává jejich hře jednotvárnosti. Hrají všeho všudy jen osm tónů. Mají však stále mnoho ctitelů. U nás máme několik výborných dudáckých lidových souborů a dokonce Mezinárodní dudácký festival* ve Strakonicích. |
|
duet, dueto
Vokální* hudba
duchovni hudba
Církevní * hudba
duchovní píseň
1. lidová duchovní píseň je hudební forma* jednohlasého církevního zpěvu, která se utvářela v národním jazyce
vedle gregoriánského* chorálu a pod jeho vlivem. U nás např.
Hospodine pomiluj ny, Svatý Václave apod.
2. umělá píseň pro bohoslužebné účely
duo
Instrumentální *
hudba, vokální * hudba.
duola
Skupina dvou not* na místě tří not téže hodnoty v troj-, šesti-, devíti- a dvanáctidobých
taktech*. Označuje se dvojkou nad trámcem anebo ve svorce.
|
dur - moll
Rozlišení tónin* nebo
akordů* na tvrdé (durové, charakterizované velkou tercií) a měkké (mollové, charakterizované malou tercií). Vžitý způsob označování je velkými písmeny v případě dur (např.
Sonáta* D dur) a malými písmeny v případě moll (např. Sonáta d moll).
dynamika
Stupňování nebo odstiňování síly tónů*, vyznačované v notovém záznamu různými dynamickými značkami, např.
piano*, mezzopiano*,
mezzoforte*, forte*. Též
crescendo* a decrescendo*,
diminuendo*.
|